mite+de+narcis

MITE DE NARCÍS

Fa molt i molt de temps, a l'antiga grècia, hi vivia un noi jove, molt seductor, maquíssim. Es deia Narcís. Moltes noies estaven bojament enamorades d'ell, però ell les refusava totes, ni tansols la deesa Eco va poder entrar en el seu cor. Un dia, mentre passejava pel camp, es va apropar a un rierol, i al acostar-s'hi per beure, va contemplar una imatge que el va deixar atònit. Sobre l'aigua es mostrava l'imatge d'un noi de bellesa inigualable, perfecte. Trovà maravellosa la bellesa d'aquell rostre. Va intentar parlar, però sobre l'aigua només veia com aquell rostre obria també la boca, però sense dir-li res. Narcís allargava

el braç, i aquell noi també allargava el braç cap a ell, però quan semblava que l'anava a tocar i introduïa el braç a l'aigua, la imatge es feia fonedissa i s'esvaia. Cada dia era igual, sempre succeïa el mateix. Ni tansols escoltava la veu d'Eco, que intentava dir-li com n'estava enamorada d'ell, i d'advertir-lo de què alló que veia a l'aigua era, en realitat, el seu reflexe. Però de la veu d'Eco nomès en podien sortir les mateixes paraules amb que Narcís la rebutjava una i una altra vegada, doncs, si bé ho sabeu, aixó és l'Eco. Un dia, Narcís, embogit per aquella bellesa fluvial, es tirà al riu pensant que era la única forma que podria arribar-hi. Ja sota l'aigua, buscà aquell reflex, i de tant obsessionat com n'estava, acabà ofegat. I en aquell lloc, on Narcís passà tantes hores contemplant el seu reflex i, on finalment hi va acabar perdent la vida, hi nasqueren unes flors molt belles, les flors del Narcís